Aspekt odgojno-obrazovnog rada kojemu bi se neupitno trebala
posvetiti posebna pažnja, osobito kada je riječ o odgajateljima djece rane i predškolske
dobi, jest upravo ličnost odgojno-obrazovnog djelatnika. Naime, osim brojnih
teorijskih postavki koje potvrđuju da kvalitetu odgoja određuju različita
psihološka i pedagoška znanja odgajatelja, ne smijemo zaboraviti ni činjenicu
da odgajatelj na dijete djeluje čitavom svojom osobom, dakle ne samo onim što
zna, nego i onim što jest, što podrazumijeva strukturu ličnosti odgajatelja,
njegov životni stil, preferencije, stavove i vrijednosti koje njeguje i cijeni.
Iz toga proizlazi zaključak da djetetu za zdrav i pravilan rast i razvoj treba
druženje s kvalitetnom odraslom osobom, a to odgajatelj može postati
osvještavanjem svojih vrlina i mana. Tim povodom autorice S. T. Vorkapić i I. Knapić su provele istraživanje na temu strahova iz djetinjstva kod budućih odgajatelja.
U kontekstu strahova i anksioznosti nameće se logičan
zaključak da odgajatelj, kao osoba koja je u svakodnevnom intenzivnom kontaktu
s djecom rane i predškolske dobi, mora biti emocionalno stabilna osoba koja je
eventualne malobrojne strahove iz djetinjstva uspješno prevladala i čija
ličnost u sebi ne krije tragove anksioznih poremećaja. Upravo stoga odgajatelj
mora u središtu svog odgojno-obrazovnog djelovanja imati dijete, njegove
potrebe i interese, kao i cjelovit razvoj svakog djeteta, a to neće biti u
mogućnosti ukoliko je zaokupljen vlastitom nesigurnošću i strahovima.
Najjednostavnija definicija
straha jest ona prema kojoj strah predstavlja neugodan osjećaj koji se javlja u
pojedincu u trenutku suočavanja s nekim vanjskim objektom (živa osoba,
životinja, situacija, zvuk, miris) ili unutarnjim sadržajem (strašne osobe,
duhovi, čudovišta, opasne ili potencijalno opasne situacije) koji osoba u sebi
stvori. Nadalje, strah možemo definirati
i kao normalnu reakciju na prijetnju iz okoline, a razlikuje se od
anksioznosti u interpretaciji prijetnje kao neposredne te prema prirodi
fiziološkog uzbuđenja kao alarmne reakcije. Razlog „prerastanja“ strahova leži u kognitivnim
sposobnostima koje se povećavaju sukladno dobi djeteta, odnosno djeca postupno
uče razumjeti razliku između prave opasnosti i onoga što ne može nanijeti
ozbiljnu štetu, te kako se zaštititi.
Prema klasifikaciji strahova djece rane i predškolske dobi,
razlikuju se sljedeće vrste strahova:
a) Urođeni (separacijski strah, strah od nepoznatih osoba,
strah od iznenadnih i jakih zvukova)
b) Socijalizacijski ( strah od gubitka, napuštenosti i
odvajanja, koji možemo povezati sa strahom od gubitka ljubavi)
c) Naučeni strahovi (strah od životinja, strah od liječnika,
strah od pljačkaša, otmičara i lopova, strah od vremenskih nepogoda, strah od
imaginarnih bića, a prisutni su i noćni strahovi i more)
d) Egzistencijalni strahovi (strah od bolesti i nesreća i strah
od nasilja koji u svojoj podlozi ima negativno iskustvo u neposrednom okruženju)
Na temu strahova iz djetinjstva provedeno je istraživanje
nad 86 studenata Ranog i predškolskog odgoja i obrazovanja pri Učiteljskom
fakultetu u Rijeci. Studenti su bili u dobi od 18 do 29 godina. Istraživanje se
provelo tako da su studenti pismeno naznačili na popisu 36 najčešćih
predškolskih strahova koje su doživjeli, te su ih nakon toga rangirali po
intezitetu. Također dobili su mogućnost nadodati neki strah ukoliko nije bio
naveden. Cilj istraživanja bio je utvrditi strahove o kojima su studenti
izvjestili, analizirati odnos doživljenih strahova s varijablama dobi i
analizirati intezitet strahova o kojima su studenti izvjestili da su ih
doživjeli.
Naposljetku, najintenzivniji
strah iz predškolskog perioda o kojem su studenti retrospektivno izvijestili
jest Strah od pauka, a zatim slijede: Strah od liječnika, zubara, Strah od oluje,
grmljavine, munje, Strah od imaginarnih
bića (vraga, duhova, čudovišta, vampira, babaroga), Strah od opasnih osoba (otmičara, ubojica,
provalnika, zlih ljudi, silovatelja, terorista, pedofila, narkomana i alkoholičara), a na 5. mjestu po rangu nalazi se Strah od
mračnih prostora, ulica, biti kod kuće u mraku. O najviše doživljenih
strahova u djetinjstvu izvjestili su mlađi studenti za razliku od njihovih
starijih kolega koji su izvjestili o nešto manjem broju strahova. Ta pojava se
može objasniti činjenicom da je bio malen broj ispitanika te je u tom slučaju
taj fenomen zanemariv.
U zaključku s obzirom da je
predškolski period iznimno osjetljivo razdoblje u životu svakog djeteta,
što ujedno znači i period intenzivnog razvoja različitih sposobnosti na
kognitivnom, psihomotornom i afektivnom polju. U svemu tome, vrlo je
bitan i sam odgajatelj kao model i uzor, koji svojim vlastitim
ponašanjima i reakcijama daje primjer što predstavlja najsnažnije odgojno
sredstvo. Kvalitetan i savjestan odgajatelj kontinuirano bi trebao usavršavati svoje
profesionalne kompetencije, ali i svoju osobnost neprestano preispitujući i
osvještavajući svoju implicitnu pedagogiju, odnosno skriveni kurikulum kojim na
djecu svoje odgojno-obrazovne skupine snažno utječe prenoseći im vrijednosti,
stavove i ponašanja koje i sam njeguje.
Smatrate
li da strahovi iz predškolskog razdoblja utječu na vaš sadašnji život te u
kojoj mjeri? Mislite li da su dječji strahovi opravdani? Također, u kojoj mjeri
roditelji utječu pozitivno ili negativno na strahove kod svoje djece?
Smatram da strahovi iz djetinjstva uvelike utječu na odrasle osobe i njihove osobnosti. Strah od visine je moj suputnik već dugi niz godina i poprilično ograničava određeni dio mog života.
OdgovoriIzbrišiRoditelji uvelike utječu na strahove svoje djece i najčešće prenose svoje strahove na svoju djecu. Kao na primjer: Strah od visine, pasa, zatvorenih prostora, strah od mraka..
Moj strah od igle postoji od kada sam mali klinac bio i još dan danas me progoni do te mjere da je gotovo ne moguće za mene dobiti inekciju ili vaditi krv.
OdgovoriIzbrišiNjihov strah nije uvijek opravdan, ali ako se dijete toga boji treba mu na smireni način objasniti da se ne treba bojati. I roditelji često znaju biti previše zabrinuti za svoju djecu te znaju prenijeti svoje strahove na njih.
Svakako strahovi iz djetinjstva na većinu imaju utjecaj i kasnije u životu. Na roditeljima je da pokušaju zajedno s djecom prebrodit taj strah i smanjit njegov utjecaj u svakodnevnom životu
OdgovoriIzbrišiSmatram da nas strahovi iz djetinjstva prate cijeli život i ostavljaju posljedice na naš život kao odraslih ljudi. Kao mala bojala sam se mrak i još uvijek ga se bojim. Iako se sada smatram odraslijom i zrelijom osobom mislim da nikada neću prebroditii taj strah. U nekim situacijama roditelji mogu pomoći svojoj da prevaziđu svoje strahove, ali smatram da na neke strahove nitko iz naše okoline ne može utjecati.
OdgovoriIzbrišiSve situacije u životu oblikuju nas kao i osobe, pa tako i one situacije iz predškolskog doba. Roditelji uvijek mogu pomoći u prevladavanju naših strahova razgovarajući s nama o tome.
OdgovoriIzbrišiSvi mi imamo neke strahove iz djetinjstva i na neke od nas danas kada smo odrasli mladi ljudi ti strahovi imaju veliki utjecaj. Poznajem djevojku koja ima 19 godina i spava s upaljenim svjetlom jer je boji mraka, taj strah ju progoni jos iz ranog djetinjstva. Dječji strahovi u većini slučajeva nisu opravdani već su plod njihove bujne mašte. Roditelji trebaju biti veoma oprezni kada rješavaju te problem kako ih ne bi pogoršali.
OdgovoriIzbrišiSmatram da strahovi utjecu na daljnji razvoj. Npr ja se sjecam stvari kojih sam se bojala kao mala. I bitno je na koji nacin roditelji uce djecu kako se nositi Sq strahon.
OdgovoriIzbrišiStrahovi iz djetinjstva mogu i ne moraju utjecati na budući život, ovisi koliko su jaki i kako se naši roditelji s tim nose. Npr vidjela sam nekoliko puta žene koje šeću s djecom, i kada dođe pas, a one ga se boje (koliko god bio mali ili sladak) one dižu dijete, trče na drugu stranu ulice, viču na vlasnika i slično. Naravno, time svojoj djeci usađuju strah od pasa. A ono će to napraviti i svom djetetu. To je začarani krug. Potpuno je drugačija situacija ako je dijete pas ugrizao, onda je opravdano što ga se boji, ali taj strah ne bi trebao prenositi i drugima. Mislim da sam time odgovorila na sva tri pitanja. Sve ovisi od djeteta do djeteta i o stavu roditelja.
OdgovoriIzbrišiSmatram da strahovi iz djetinjstva ukoliko se ne prebrode u velikoj mjeri utječu na ostatak cijelog života. Npr. loše iskustvo sa vodom kod male djece rezultirat će strahom od vode, ako se na pravi način strah odmah ne otkloni, moguće je da ta djeca kada odrastu neće nikada naučiti plivat.
OdgovoriIzbrišiDa li je strah kod djece opravdan ovisni o kojemu se strahu radi, to jest od čega i zašto.
Roditelji znaju sami stvarat strah kod djece, npr. stalno plaše svoju djecu maskama klaunova, normalno je da će se djeca kasnije plašiti klauna.
Strah nije loša stvar dok nas ne sputava u svakidašnjem životu. Da nema straha nekad nebi znali kad je situacija opasna. Sada, treba se djecu naučiti razliku između afirmirajučeg straha koji nije loš i koji zapravo daje djetetu određenu dozu zadovoljstva kada ga prevladaju i treba se objasniti strah koji nema smisla, na primjer kao strah od pauka.
OdgovoriIzbrišiSitni dječji strahovi poput straha od čudovišta, vještica i sl. potpuno su normalni prilikom odrastanja te najčešće nestaju u kasnijoj dobi. neki strahovi se nažalost mogu pretvoriti u fobije koje mogu imati posljedica u cijelom životu te utječu na kvalitetu čovjekovog svakodnevnog življenja. Takve strahove je ponekad potrebno liječiti.
OdgovoriIzbrišiNpr. ja se i dan danas bojim grmljavine, ali baš jako :)
Slažem se da su dječji strahovi često plod dječje mašte te smatram da su roditelji i odgajatelji važni čimbenici u prerastanju tih strahova, ali također oni mogu i neke svoje strahove prenesti na djecu. Primjer toga je strah od zmija koji je moja majka jednim djelom prenjela na mene. Iako nemam panične reakcije kada u zoo ili na televiziji vidim zmiju poput nje, svejedno mi nije ugodno gledati ih ili im prilaziti.
OdgovoriIzbrišijako zanimljivo, smatra da i okolna jako utječe na formiranje naših strahova, osobito u mlađoj životoj dobi (npr. strah od zubara, koji je više popračen reakcijom djetetove okoline, te na kraju rezultira paničnim strahom djeteta koji prvi put dolazi u zubarsku ordinaciju). Veliki utjecaj na kreiranje djetetove svijesti, a samim time i određenih strahova, osim roditelja važan su činbenik i njegovi vršnjaci.
OdgovoriIzbrišiSmatram da su strahovi iz djetinjstva vecinom opravdani i da nas uglavnom prate kroz cijeli život. Mislim da je zadatak roditelja da pomognu djeci prevladati svoje strahove.
OdgovoriIzbrišiSmatram da su strahovi iz djetinjstva vecinom opravdani i da nas uglavnom prate kroz cijeli život. Mislim da je zadatak roditelja da pomognu djeci prevladati svoje strahove.
OdgovoriIzbrišiSlažem se da dječji strahovi mogu biti u potpunosti normalni te su roditelji tu da djecu tijekom odrastanja nauče razliku između realnih opasnosti i nerealnih. No često neke dječje strahove nikada ne "prerastemo" tako se ja npr. još uvijek bojim klaunova.
OdgovoriIzbrišiSlažem se sa time da su strahovi iz djetinjstva prisutni i danas. Smatram da su neki od dječjih strahova opravdani, neki baš i nisu. Mnoga djeca boje se nepoznatih osoba što je i normalno. Ili npr. kad roditelji plaše svoju djecu vješticama, klaunovima i slično. Samim time u djetetu će pobuditi osjećaj straha prema takvoj maski. Roditelji su ti koji moraju djetetu na normalan i smiren način polako objašnjavati kako se ne moraju bojati nekih stvari.
OdgovoriIzbrišiJa se kao dijete nisam pretjerano bojala, lažem...možda mraka, ali to je strah kojeg imaju skoro sva djeca. Oni su potpuno normalni i roditelji im moraju pružiti razumno objašnjenje da ih taj strah ne bi pratio i kasnije u životu.
OdgovoriIzbrišiMraka se bojim jedino nakon što pogledam neki horor film hahaha
Djeca se mogu bojati mnogih stvari. Ti strahovi mogu biti i opravdani i neopravdani, ali mislim i da mnogi roditelji u zadnje vrijeme podcjenjuju djetetove strahove umjesto da pokušaju djetetu pomoći da prebrodi taj strah pa koliko se on banalan tom roditelju činio
OdgovoriIzbrišiDjeca često imaju puno strahova koji proizlaze iz njihove bujne mašte što smatram da je sasvim normalno u toj dobi, no roditelji su tu da ih usmjere da te strahove prerastu. Također smatram da roditelji mogu i negativno utjecati na razvoj dječijih strahove te se oni mogu zadržati sve do odrasle dobi i razviti u fobije. Svakako strahove kod djece nesmijemo uzimati olako kako nebi kasnije prerasli u veće psihičke probleme.
OdgovoriIzbrišiSvi strahovi iz djetinstva postaju nauceni obrasci ponasanja koji nas prate cijeli zivot. O nama ovisi u kojoj mjeri. Zato je vazno osvjestiti ih, te ih se na prikladan nacin osloboditi.
OdgovoriIzbrišiSmatram da su dječji strahovi opravdani i ostaju prisutni i u starijoj dobi (neki u većoj mjeri, neki u manjoj), pri čemu nas roditelji usmjeravaju i pomažu te strahove prerasti što je više moguće.
OdgovoriIzbriši